|
Besna
Kobila, Vardenik, Dukat, Ostrozub
29.04.2012.
- 02.05.2012.
|
|
|
|
S obzirom da su se prvomajski planovi
vodiča Jove Đokića iz PSK Kopaonik i našeg vodiča, Milana
Lončara, poklopili,
rešili su da se naše dve grupe spoje i da zajednički
krenemo put južne Srbije.
U tom smislu, izvršene su i male korekcije oba plana, ali na
obostrano
zadovoljstvo svih nas.
|
|
|
Nedelja,
29. 04.
– Vranje,
Manastir Prohor Pčinjski, Vranjska Banja, Kriva Feja. Tog toplog i sunčanog nedeljnog dana, posle
udobnog putovanja od Beograda, stigli smo u Vranje oko podneva. Imali
smo tri
sata vremena za obilazak i razgledanje ovog živopisnog gradića,
ušuškanog i
okruženog vrhovima Krstilovica, Pržar i Borino Brdo (visine od 700 do
1150 m). Odmah
po ulasku u grad, vratili smo se u daleku prošlost. Kako je ovo
deo Srbije gde
su se Turci najduže zadržali, tragovi otomanske civilizacije mogu se
videti na
svakom koraku. Kročili smo na uglačanu kaldrmu i odmah se uputili ka
Muzej-kući
Bore Stankovića, našeg poznatog pisca, koji se nalazi u Baba
Zlatinoj ulici.
|
|
|
![](tura_1_files/01.jpg) |
|
|
Muzej – kuća Bore Stankovića
|
|
|
Ova
mala ulica dobila
je ime po baba Zlati, Borinoj babi po ocu. Mnogo godina posle smrti
ovog
književnika, kuću je otkupila opština, a zatim je rekonstruisala
i ona danas
predstavlja tipično vranjsko domaćinstvo sa početka 20. veka. U
dvorištu se
nalazi divna bašta, stari dud, bunar, a baš sada, u
proleće, ceo taj živopisan
kutak, prepun najrazličitijeg cveća i zelenih lozica, sakriven od
modernog
doba, vratio nas je na trenutak u davno zaboravljeni Borin svet. Na
nekadašnji
izgled i način života podsetilo nas je i jezgro grada, koje i danas ima
izgled
balkanske kasabe, kao i uske kaldrmisane uličice, tesni sokaci, divni
hamami, gusto
zbijene kuće, zanatlijske radnjice...Obišli smo Hamam, Haremluk
(nekadašnji Pašin
konak), Muzej, Beli most, Šarenu česmu, kao i Saborni hram Sv.
Trojice, gde
smo, na kratko, prisustvovali i jednom venčanju i ponovo se uverili u
muzikalnost čuvenih vranjanskih trubača.
|
|
|
![](tura_1_files/02.jpg) |
|
|
Muzej u Vranju |
|
|
Posle ćevapa, piva, boze,
tulumbi i baklava, ponovo smo se smestili u autobus i krenuli dalje.
Put nas je
vodio ka Dolini Pčinje, zaštićenom prirodnom dobru i predelu
izuzetnih odlika.
Ovo pribežište mnogih retkih biljnih i životinjskih vrsta nalazi
se na samom
jugu Srbije, između planina Kozjak i Starac. Reka Pčinja nastaje od
nekoliko
izvorišnih krakova na jugozapadnim padinama Dukat planine. U
podnožju šumovitih
padina planine Kozjak, na levoj obali Pčinje, u 11. veku, vizantijski
car Roman
IV Diogen osnovao je manastir sa crkvom posvećenom Svetom Ocu Prohoru
Pčinjskom, kao znak zahvalnosti svetitelju koji mu je prorokovao carski
presto.
|
|
|
![](tura_1_files/03.jpg) |
![](tura_1_files/04.jpg) |
|
|
Manastirski
kompleks Prohora Prcinjskog |
Crkva |
|
|
Tokom vekova,
kompleks je više puta stradao, ali je
svaki put obnavljan, darivan i živopisan. Iskoristili smo pauzu od pola
sata da
obiđemo kompleks, saslušamo priču o njemu, kao i da
prošetamo pored reke. Posle
toga, na kratko smo svratili u Vranjsku Banju, a zatim se uputili ka
Krivoj
Feji, zabitom, skoro pustom, rudarskom selu na Besnoj Kobili. Predanje
kaže da
je u ovom selu, podno ove planine, živela devojka po imenu Feja. Jednog
dana,
uzjahala je kobilu koja je bila besna, pa je tako i pala sa nje i
povredila
nogu koja joj je posle tog pada ostala kraća. Meštani su je
prozvali Kriva
Feja, kasnije tako i njeno selo, a planina je dobila ime Besna Kobila.
Kriva
Feja i danas bi bila odsečena od sveta da dvadesetih godina
prošlog veka
belogardejci kroz planinu nisu probili put, u znak zahvalnosti Srbiji
što ih je
primila posle komunističkog pogroma u Rusiji. Od tada se ova
saobraćajnica zove
„ruski put“. Planinarski dom “Dragan Spasić”
izgrađen je 1950. godine, a
šezdesetih godina otvoren je rudnik olova i cinka. Osamdesetih
godina, ruski
put je asfaltiran, pa se sada lakše dolazi do samog planinarskog
doma koji je
nedavno preuređen u skijaški dom i gde ćemo prenoćiti u lepo
sređenim i
renoviranim sobama i apartmanina, na 1462 metra nadmorske visine.
Ponedeljak,
30. 04.
– Uspon
na Besnu Kobilu i Vardenik – vrh Veliki Strešer. Plavo
nebo bez oblačka i
sunce koje blješti, prvi su prizori koje smo ugledali tog jutra
kada smo izašli
iz doma i krenuli na uspon na vrh Besne Kobile.
|
|
|
![](tura_1_files/05.jpg) |
|
|
Priprema za uspon ispred doma
|
|
|
Sa
visinom, postepeno su
nam se otvarali vidici na malena sela sakrivena u zelenim dolinama, kao
i na
mnoge vrhove planina u Srbiji, Makedoniji, Bugarskoj, pa i Grčkoj.
|
|
|
Beskrajne
i beskonačne travnate
padine ove planine bile su prekrivene tepisima od ljubičastih
šafrana krupnih
cvetova koji su mamili naše uzdahe i foto-aparate. |
![](tura_1_files/06.jpg) |
|
|
|
Šafrani
i Besna kobila
|
|
|
Još
samo ponegde bile su
prekrivene “krpama” od snega, a na jednom delu makadamskog
puta koji sve vreme
vodi do samog vrha, prošli smo pored ostataka nanosa snega
visokih i preko
metar. Visinsku razliku od oko 500 metara savladali smo lagano i bez
većeg
napora. Sa 1923 metra, u daljini smo prepoznavali Kopaonik,
Šaru, Rilu, Pirin, Osogovske
planine… |
![](tura_1_files/07.jpg) |
|
|
|
Na
Besnoj Kobili |
|
|
Posle pauze na vrhu, nekoliko
planinara rešilo je da se vrati u dom, a nas 22 nastavili smo
dalje, grebenskom
stazom, ka našem sledećem cilju – planini Vardenik i vrhu
Veliki Strešer koji
je takođe bio u našem vidokrugu. U početku, malo smo izgubili
visinu jer smo se
spustili na sever, a zatim, pored Ruskog spomenika i Dlobokog rida,
stigli smo
do izvora koji se nalazi na visini od 1630 metara. Posle pauze i
osveženja
divnom, hladnom izvorskom vodom, nastavili smo dalje, stazom
prekrivenom divnim
ljubičastim šafranima, koji su sve nas, u kombinaciji sa belim
snegom i skoro
teget nebom, zaista ostavljali bez daha. U jednom trenutku, primetila sam u travi i ova dva bela
šafrana,
jedina koje sam zapazila tog dana!
|
|
|
.![](tura_1_files/08.jpg) |
![](tura_1_files/09.jpg) |
|
|
Nestvarno
|
Beli! |
|
|
Prolazeći
ispod vrha
Vršnik, na delu staze u dužini od jedan kilometar, gazili smo
preko jako debele
i slegnute naslage snega, koji nas je, samo na trenutak, podsetio na
onaj
hladan februar…
|
|
|
I
tako, uživajući u svakom našem koraku i svakom pogledu, preko
Malog Strešera, oko 16 sati, stigli smo i na Veliki
Strešer (1876 m). Ah, kako
smo samo srećni bili! Sa
tog vrha videlo se
“kao na dlanu” skoro modro Vlasinsko jezero, a mi smo se
već unapred radovali
našem boravku tamo, u naredna dva dana. |
![](tura_1_files/10.jpg) |
|
|
|
Na Velikom Strešeru |
|
|
Usledilo
je spuštanje ka
fabrici vode “Rosa”, u selu Topli Do, gde nas je čekao
autobus. Jedan deo staze
bio je malo strm i kroz strnjike, ali,
kako je to bio najkraći put, nismo se baš mnogo žalili i
“gunđali”! U smiraj
dana, stigli smo do hotela “Narcis”, pored Vlasinskog
jezera, smestili se, večerali,
a zatim otišli na zasluženi odmor.
|
|
|
|
|