|
Proleće je konačno
došlo. Toliko dugo smo ga čekali. I najzad...dočekali! Kao i naš ponovni
odlazak na Taru kojoj smo pohitali sa nestrpljenjem, radošću i velikom željom
da ponovo hodamo njenim ustalasanim padinama, cvetnim livadama, gustim
četinarskim šumama i uživamo na prelepim vidikovcima odakle puca pogled na
zelenu Drinu...
|
![](1.jpg) |
|
Ovde smo bili |
Prvi dan našeg putovanja iskoristili smo da se provozamo „ćirom“ po
Šarganskoj osmici, posetimo Mećavnik, svratimo do Mitrovca, vidimo Zaovinsko i
Lazićko jezero...Bilo je opušteno, veselo i zanimljivo. Posle naporne
beogradske svakodnevice, svima nama ovakva vrsta odmora i opuštanja neobično je
prijala...Dok smo se, sve u krug i „serpentinasto“, vozili vozićem po olistalim
padinama Šargana, šetkali po Mećavniku, pili piće i kupovali suvenire,
obilazili minibusom Mitrovac (jer je u tim trenucima padala baš jaka kiša),
slikali pored jezera, velikog i malog, čitala sam zadovoljstvo na svim licima i
gledala osmehe koji nisu silazili sa usana...
|
![](2.jpg) |
![](3.jpg) |
|
Deda (vođa) i unuka (planinarka) na šarganskoj 8 |
Pozdrav sa Mećavnika |
I tako, posle celog
dana putovanja i obilaženja, oko osam uveče stigli smo na Predov krst.
Dobrodošlica – u vidu rakijice, sokova, soli i pogače, kao i uvek...Posle
večere, umorni od puta i svih usputnih doživljaja, zaspali smo čvrstim snom.
|
![](4.jpg) |
Prvi maj je osvanuo
maglovit, sa sitnom kišom koja je povremeno sipila...Tradicionalno, kao i svake
godine, tog jutra svi smo krenuli na uranak, na vidikovac Bilješka stena, do
koga smo stigli posle nepunih dva sata hoda.
|
Ka Bilješkim stenama |
|
Nažalost, magla je sve prekrila: i Drinu, i Bosnu preko puta, i
Pančićeve omorike na padinama...baš sve...Tužno zbog onih koji su ovde došli
prvi put...Milenko i njegova „ekipa“ sačekali su nas sa vrućom rakijom i čajem,
a kako je sitna kišica ipak uporno padala, bogatu trpezu postavili su nam u
drvenoj kućici, čuvenoj po filmu „Ptice koje ne polete“. A na trpezi...sve sami
domaći specijaliteti: pite od spanaća i sremuša, kajmak, sir, roštilj...i za
kraj, savršena pita od jabuka sa cimetom i orasima...Naravno, razno piće u
neograničenim količinama...
|
![](5.jpg) |
|
Magla svuda ... |
![](6.jpg) |
Posle dooobre
klope, krenuli smo dalje. Jedan deo grupe vratio se u dom, a nas desetak
produžili smo do vidikovca Drlije. Vidikovca, naravno, i dalje nije bilo, pa
smo nastavili šetnju grebenom kroz šumu i stigli na vrh Smiljevac.
|
Na Smiljevcu |
|
Ovog puta, rešili
smo da se, posle kraće pauze na vrhu, ipak ponovo vratimo do Bilješke stene,
jer nam se činilo kao da se magla povlači, pa ćemo možda i uspeti da vidimo Drinu.
I zaista, tako je i bilo. Ideja našeg vođe bila je odlična, a trud se isplatio.
Ushićeno smo posmatrali sa vidikovca kako se magla podiže i kako Drina, tj.
Perućačko jezero, sve više i više izranja, a visoke i tanke pančićeve omorike
stidljivo nam se otkrivaju, jedna po jedna, do malopre prekrivene gustom
maglom.
|
![](7.jpg) |
|
Pogled na jezero sa
Bilješke stene |
To poigravanje sa
maglom trajalo je kratko. Posle samo nekoliko trenutaka, opet je ceo taj
prostor nežno obavila svojom belinom...Ali, mi smo bili zadovoljni. Uveče, u
domu, „odvrnuli“ smo muziku do daske i zabava je počela! Đuskali smo do ponoći!
|
![](9.jpg) |
Drugog maja krenuli
smo na Veliki Stolac. Pošto je vreme i dalje bilo nestabilno, sa dosta oblaka i
magle, odustali smo od ideje da idemo na Veliki Kraj koji je pravi vidikovac, sa
koga se sa nekoliko strana vidi Drina. Skoro svi krećemo do Kapetanovih voda,
odakle se deo grupe vraća nazad, a mi nastavljamo do vrha. Vreme je sve lepše i
lepše, a probijaju se i prvi zraci sunca, na našu veliku radost! „Lovimo“ ih
foto-aparatima. Uživamo na livadama koje prelazimo, već jasno vidimo i bosanske
planine preko puta nas, često pravimo pauze, odmaramo. A na vrhu – pravo
uživanje od punih sat vremena.
|
Grupa na vrhu |
|
Magla se potpuno
podigla, a prizor pred nama ostavio je bez daha planinare koji su na tom mestu
prvi put. Siniša je prokomentarisao da je to možda jedan od najlepših pogleda
sa neke planine, koji je on doživeo...Hm, neobično...Isto to pomislila sam i
ja, ima tome nekoliko godina...I već ko zna koliko puta pokušavala da objasnim
u izveštajima koliko je taj pogled zaista lep...Nažalost, nisam uspevala, jer
prosto nisam nalazila reči koje bi to mogle opisati...
|
![](8.jpg) |
|
Pogled sa Velikog Stolca |
![](10.jpg) |
U tim trenucima na
vrhu, prepustili smo se totalnom spajanju sa prirodom, obrisima, travom na
kojoj smo ležali, širokim nebeskim svodom, oblacima koji su preletali preko
njega i pravili senke po padinama planina, suncem...
|
(Ne)savršena lepota |
|
Sve je utihnulo,
stišalo se, umirilo...I mi smo se ućutali...Samo su ptice cvrkutale...Više puta
nas je Milan pozivao da ustanemo i krenemo...“Neee“...govorili smo...“još malo,
još malo“...
U povratku, prošli
smo preko Sjeniča, gde smo ugledali novo izgrađeni drveni vidikovac. Došli smo
do njega i opet ostali zadivljeni još jednim lepim pogledom na Taru, vrh
Zborište, Zlatar, Zlatibor, Zaovinsko jezero...A onda smo se popeli na „drugi
sprat“ vidikovca odakle je pogled bio još fascinantniji...
U dom smo se
vratili oko 5 sati i na blagom popodnevnom suncu proveli još neko vreme, sedeći
na drvenim klupama i panjevima pored doma...
Deo grupe koji se
ranije vratio takođe je proveo dan u kraćim šetnjama. Prošetali su do Omarovih
vrela i vidikovca kod Čedine kuće.
Uveče smo se
zabavljali na najrazličitije načine. Karte i kockice letele su na sve strane!
Bilo je zabavno i opet smo se smejali do suza.
|
U sredu ujutru,
podelili smo tarske diplome nekim učesnicima, od kojih posebno spominjem
najmlađu Ivu (5 godina), koja je, izgleda, pošla deda Milanovim stopama, kao i
nešto stariju Mikaelu (10 godina). Lepotom, šarmom i osmehom, potpuno su nas
očarale i ulepšale naš boravak na Tari...
|
![](11.jpg) |
|
Iva i Mikaela |
Posle doručka,
pozdravili smo se sa divnim domaćinima i krenuli minibusom do Perućačkog
jezera. Ukrcali smo se na brodić i provozali jezerom i delom kanjona Drine. Ove
godine, jezero je bilo čistije u odnosu na prošlu, ali, nažalost, i dalje je
puno đubreta plivalo po njemu. Tužno...Zatim smo obišli reku Godina (dugu 365
m), njeno vrelo i vodopad, manastir Raču i na kraju otišli u nama dobro poznati
restoran na Drini, na ručak. U Beograd smo stigli oko 9 uveče.
Eto, to je bila
naša Tara u proleće. Uvek lepa, zelena, zanosna...Zaljubljeni smo u nju do
ušiju...definitivno!
Vođa puta: Milan Lončar, PD Pobeda
Izveštaj i fotografije:
Marija Petrović, PD Pobeda
|
|
|