|
Još je bio mrak i zvezde svetlucale na nebu, dok smo se
polako okupljali u Skerlićevoj ulici, pored Hrama. Jutarnju tišinu
razbijali su naši veseli glasovi, smeh, poljupci i čestitke za srećnu
Novu. Pokušavali smo da omirišemo zimu, sneg, da opazimo, možda, i neku
pahulju koja se spušta ka nama, ali...nije nam uspevalo. Sve je
mirisalo na blag, skoro prolećni dan, prijatan i bez daška vetra.
Potpuno razbuđeni i odlično raspoloženi, ušli smo u veliki autobus,
popunili svih 50 sedišta i krenuli.
|
|
|
|
Vozio nas je naš dragi vozač Miki, a pored njega
je, kao i uvek, bila njegova simpatična žena Nela. U šali sam ih pitala
da li će se i oni sa nama popeti na Šiljak. Ozbiljno su me pogledali i
saopštili da hoće, naravno...zar sam sumnjala. Doduše, južnom stranom,
ali to je najmanje bitno. Važno je učestvovati, popeti se do Šiljka i
gore razmeniti osmehe, poljupce, čestitke, pa sa koje god strane sveta
se peli. I to im neće biti prvi put da krenu sa nama na neki vrh.
Vlasnici planinarskih knjižica već duže vreme, sa nama su već nekoliko
puta posmatrali svet sa divne uzvišice...Vrlo brzo stigli smo do motela
Balašević, gde je na parkingu ispred, bilo parkirano mnogo autobusa,
minibuseva, automobila...Sve to ukazivalo je da je i ove godine veliki
broj planinara pohrlio na Rtanj i da je ova akcija jedna od omiljenih
republičkih planinarskih akcija. To je prilika da se sretnemo sa našim
dragim prijateljima planinarima iz raznih planinarskih društava iz cele
Srbije, iz drugih bivših republika, kao i iz nekih susednih zemalja.
|
![](1.jpg) |
|
|
otvaranje akcije |
|
|
|
|
|
|
Akcija je svečano otvorena, a zatim smo krenuli
autobusom još koji kilometar, do separacije Mirovo, odakle i započinje
uspon. Dok smo stavljali kamašne i prepakivali se, sunce nam se
smeškalo sa plavog neba. Krećemo polako severnom stranom, strmom stazom
kroz šumu. Ima po malo blata, klizavog lišća, ali nije strašno. Kolona
je duga, nepregledna...Prepoznajemo drage prijatelje, pozdravljamo se,
razmenjujemo čestitke i najlepše želje za srećnu Novu. Dobro
smo raspoloženi. Ima i onih koji su možda tužni jer nema snega, ali,
protiv prirode se ne može. Tu smo nemoćni. Polako izlazimo na prvi
vidikovac. Ispred nas su bele kraške
stene severnog grebena, pored kojih, kao zmija, vijuga dugačka kolona
planinara. Ispod nas, prostrana, široka dolina i selo Lukovo, i opet
planinari koji izranjanju iz šume i zastaju na tom prelepom mestu, da
udahnu, fotografišu, uživaju. Nastavljamo dalje, opet strmo, kroz šumu.
|
![](2.jpg) |
|
|
|
susreti |
|
|
|
|
|
|
![](3.jpg) |
![](4.jpg) |
|
|
pogled s prvog vidikovca
|
kroz šumu
|
|
|
Dolazimo i do drugog vidikovca, gde pravimo malo
dužu pauzu. Polako se navlače i oblaci, a osećamo i po neku kap kiše na
obrazima. No, ne smeta nam. Nije hladno, nema vetra, prijatno je za
hodanje. Krećemo dalje, stazom kroz šumu...Nailazimo na spomen ploču sa
ispisanim imenom na njoj: Vojkan Aleksić. U trenutku zaćutimo...Naviru
sećanja na našeg dragog prijatelja, planinara „Pobede“. Dodirujemo
hladnu ploču. Objašnjavamo planinarima oko nas, koji ga nisu poznavali,
da je preminuo od srčanog udara...na tom mestu, na njegovoj omiljenoj
planini, na rukama najboljeg druga...Imao je samo 45 godina. Ali, život
ide dalje i mi moramo dalje...sa osmehom na usnama, sjajem u očima i
radošću na duši...jer znamo da bi Vojkan to voleo...A onda, izlazimo na
prelepo mesto, na sam greben odakle se vidi i naš cilj – vrh Šiljak.
Stavljamo kape, rukavice, utopljavamo se,
jer očekujemo jak vetar. Ima ga, ali ništa strašno. U šali govorim kako
je to povetarac u odnosu na vetrove koje smo doživeli ne nekim
planinama, prethodnih godina. Skidam kapu, skidam rukavice, toplo mi
je...I sa južne strane, po serpentinama, polako se penje veliki broj
planinara. Ima i onih koji se već spuštaju tim putem. Neobičan prizor.
|
|
|
![](5.jpg) |
![](6.jpg) |
|
|
vrh se nazire
|
sever i jug
|
|
|
|
|
|
|
Mi napredujemo sve više. Još samo malo, nekoliko
desetina metara...i...tu smo! Oko porušene kapelice na vrhu već se
tiskaju planinari, poziraju, fotografišu se...Osmesi, osmesi...na sve
strane! Ceca pristiže u majici, pa je grdimo da se ipak
obuče...Pristižu planinari iz Vrbice, pristižu Kragujevčani,
Kraljevčani, Slovenci, naš vozač Miki i njegova Nela, tu su i planinari
iz „Kopaonika“, „Železničara“, čujemo i druge jezike - engleski,
bugarski...Ma, ceo svet je tu!Na tom malom prostoru, svi smo sjedinjeni
iz samo jednog razloga – iz LJUBAVI. Iz ljubavi prema prirodi, prema
planinarenju, prema čoveku, prijatelju – planinaru. I ta ljubav je
bezgranična, čista kao suza, kao kap vode iz okeana, kao duša. Ona nas
ispunjava, oplemenjuje, pročišćava, čini nas boljim ljudima i pomaže da
na trenutak zaboravimo sve brige i probleme koji nas tište u našoj
svakodnevici.
|
|
|
![](7.jpg) |
![](8.jpg) |
|
|
veselo na vrhu
|
Vrbica
na vrhu
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
Vreme počinje da se kvari. Sivi
oblaci i magla polako osvajaju greben i velikom brzinom
približavaju se mestu na kome mi i dalje uživamo. Spremamo se za
povratak, tj. spuštanje južnom stranom planine. Krećemo...Posle
nekoliko minuta hoda, osvrćem se. Vrh je sada potpuno obavijen maglom,
a počinje i sitna kiša. Staza opet vodi kroz šumu, ali ovog puta ima
dosta blata i klizavog lišća. Bez štapova je skoro nemoguće
sići. Na pojedinim mestima, ažurni članovi GSS-a postavljaju kanap.
|
![](9.jpg) |
|
|
|
vreme
se kvari |
|
|
|
|
|
|
|
Kiša postaje sve jača i jača. Oblačimo kabanice i
nastavljamo...Posle dva sata, stižemo u naselje Rtanj...Zastajemo kod
prve prodavnice, osvežavamo se pivom, a zatim ulazimo u restoran gde
puno pristiglih planinara već jede, pije, odmara...Tu dobijamo i
zahvalnice, stavljamo pečate u planinarske knjižice, još malo se
družimo, a zatim dolazi vreme i za povratak. Naš vođa puta pozdravlja
se sa svojom grupom koja polazi za Beograd, a nas nekoliko, zajedno sa
njim i Vladom Matkovićem, to veče, kao i sledeći dan, bićemo domaćini
grupi planinara iz Slovenije, koji su došli da se zajedno sa nama popnu
na Rtanj. Te večeri, kolima i minibusom prebacili smo se do našeg doma
na Rajcu, tu proveli prijatno planinarsko veče, a sutradan, posle
doručka, krenuli smo na Avalu. Naime,
želja slovenačkih planinara bila je da obiđu i toranj, pa smo to i
učinili. Sa vrha Avalskog tornja posmatrali smo osunčani Beograd i
okolinu, kao na dlanu. Druženje smo završili u planinarskom domu
„Čarapićev brest“, uz obećanje da ćemo se, što pre, ponovo družiti na
nekoj planini.
|
|
|
|
|
|
|
![](10.jpg) |
![](11.jpg) |
|
|
Na
tatinim leđima sve je lakše
|
Slovenci i mi ispred doma na Rajcu
|
|
|
Vođa puta: Milan Lončar, PD Pobeda
Izveštaj: Marija Petrović, PD Pobeda
Fotografije: Dragica Kocić, PD Vrbica, Marija Petrović
|
|
|