IZVEŠTAJ SA PLAČKOVICE I
BELASICE, 15 - 18. septembar 2011.
Plačkovica
je srednje visoka planina u istočnom delu Makedonije. Dužina glavnog
planinskog venca iznosi 34 km. Zapadni deo je niži, sa najvišim vrhom
Turtel, od 1689 m. Na istočnom delu planine nalaze se dva planinarska
doma: Vrteška, sa severne štipske strane i Džumaja, sa južne radoviške
strane. Belasica je planina koja se nalazi između severozapadne Grčke
(oko 50%), jugoistočne Makedonije (30%) i jugozpadne Bugarske (20%).
Planinski masiv dugačak je oko 60 km, a širok između 7 i 9 km. Planina
se nalazi severoistočno od Dojranskog jezera. Najviši vrhovi su
Radomirov vrh / Kalabak, koji se nalazi na 2029 m visine, na
bugarsko-grčkoj granici i Polje, 1888 m, na samoj tromeđi. 1014.
godine, na ovoj planini vodila se bitka između vizantijskog cara Vasila
II i bugarskog cara Samuila koja je dovela i do propasti njegove
države. Belasica je 2003. godine postala evroregion, a 2007. godine
proglašena prirodnim parkom (bugarski deo planine). Od 2001. godine, na
ovoj planini održava se manifestacija - Balkan bez granica, u kojoj se
svakog avgusta, planinari i izletnici iz tri pogranične države penju na
vrh Tumba. (Vikipedija).
Posle
noćne vožnje, negde oko 7 ujutru, grupa planinara našla se u Štipu, gde
su ih sačekali planinari iz PSD „Lisec“. Posle kraće pauze i dogovora
sa domaćinom, Aleksandrom Šanevom, svi zajedno, krenuli su u kraći
obilazak Štipa. Prvo su posetili crkvu Svetog Nikole, Nacionalni muzej
i njegovu etnološku i arheološku postavku, a zatim se minibusom
prevezli do arheološkog nalazišta, antičkog grada Bargala (III vek) i
obližnje crkve Svetog Georgija sa starim freskama. Oko pola 11, odlaze
do mesta Radoviš, gde ih čekaju Angel i Drago, iz PD „Bel Kamen“. I u
tom gradu, ljubazni domaćini ih upoznaju sa njegovim znamenitostima.
Obilaze centar grada, novu crkvu Svete Trojice, gradsku etnološku
postavku, a zatim prave pauzu u kafiću „Escape“. Oko pola jedan, kreću
minibusom do planinarskog doma Džumaja, na 1445 m nadmorske visine,
udaljenog 22 km od Radoviša. Dom sa 20 ležajeva, novije je gradnje i
ima vodu, struju, kupatila, kuhinju i veliku trpezariju.
![](1.jpg) |
![](2.jpg) |
Crkva Sv.
Nikole |
Bargala |
![](3.jpg) |
![](4.jpg) |
Crkva Sv.
Trojice |
Trpezarija |
Posle
prepakivanja, oko pola tri popodne, polaze na pešačku turu. Kako je već
bilo kasno za uspon na vrh Lisec, kreću u kraću šetnju planinarskom
stazom koja vodi do tog vrha koji ipak ostavljaju za neki drugi put.
Stazama kroz šumu, delom prateći šumski potok, susrećući divne konje,
mirne krave koje pasu pored puta, kao i čobane koji ih čuvaju, dolaze
do reke Lomije odakle se lepo video Lisec, kao i planinarska staza do
vrha. Nastavljaju kružno, oko brda Memeš i nazad do doma.
![](5.jpg) |
![](6.jpg) |
Kroz šumu |
Prelepi |
Po povratku sa pešačenja, večeraju i čekaju makedonske planinare da
dođu u dom i pridruže im se. Posle cele noći putovanja i ispunjenog
dana, skoro sve planinare, njih sedamnaestoro, već oko 9 uveče sustiže
umor. Makedonaca još uvek nema. Osim Zokija i Milana, svi se povlače u
svoje sobe i tonu u san. Domaćini ipak pristižu, ali tek oko pola 10. A
tada, jedan planinar uzima gitaru, dok drugi, Simić, inače predsednik
društva „Bel Kamen“, počinje da peva. Dolaze ispred vrata „devojačke“
sobe i započinju „serenade“. „Sedi Mara na kamen studencu, svoju tajnu
otkrila je zdencu...“ Nizale su se pesme, jedna za drugom...
Božanstveni glas makedonskog planinara i odlična gitarska pratnja
polako su remetili već dubok san naših planinarki... U mračnoj sobi,
jedna po jedna, polako su otvarale oči... Slušale taj božanstveni glas,
te milozvučne note...Uživale, na kratko... A onda, razum je ipak
prevladao i teškom mukom doneta je odluka. Marija je protrljala oči i
ustala. Otvorila je vrata od sobe i ljubaznim glasom ih zamolila da se
premeste u trpezariju, jer su umorne od neprospavane noći u minibusu i
moraju da ustanu u 5 sati ujutru. Sutra ih čeka celodnevna, naporna
tura, pa im je zato bilo potrebno i malo sna... Ni u jednom trenutku
nije želela da ih povredi, iako je možda na kraju tako i bilo. Nadala
se, kao i svi drugi, da će makedonski planinari doći ranije, već negde
oko 7 uveče. Kako su oni zakasnili, umor je prevladao i želeli su samo
jedno: okrepljujući san... Ostaje nada da će se prilika za druženjem
uskoro ponovo pružiti...
Moja želja da vidim taj deo
Makedonije i Dojransko jezero bila je jača od svega. Po isteku desetak
dana provedenih na Jonskom moru, dok su se planinari, tog petka
popodne, šetali padinama Plačkovice, iz autobusa koji me je vozio ka
Beogradu, SMS porukama dogovarala sam se sa Milanom gde da siđem i kako
da stignem do njih. Naravno, sve je već bilo unapred dogovoreno, samo
je bilo potrebno precizirati vreme i mesto silaska. I tako,
zahvaljujući predusretljivim i ljubaznim makedonskim planinarima koji
su mi organizovali dva vozila koja će me prevesti do Plačkovice, negde
oko ponoći, pristigla sam u planinarski dom Džumaja. Iznoseći kofer i
šareni morski suncobran iz taksija, dok mi je Milan prilazio sa osmehom
i raširenih ruku, a iza njega, sedeći za stolom ispred doma, veseli
Makedonci pevali najlepše sevdalinke, sa tamnog neba osmehivale su mi
se zvezde...kao da su se i one radovale mom dolasku! Umesto mora,
zašumilo je visoko drveće oko doma, a prjatna svežina noći zamenila je
sparinu vrelih grčkih dana. Ne mogu vam opisati moju sreću kada sam se
ušuškala u topao krevet i shvatila da sam ponovo tu, u mojim divnim
planinama, okružena starim prijateljima... U tako slatkom uzbuđenju,
nestrpljivo iščekujući sutrašnji dan, i ja sam brzo zaspala. Oko 5 sati
ujutru probudio me je veseli smeh koji je dolazio iz „devojačke sobe“.
Naravno, prepričavale su sinoćne doživljaje, a kada sam im se pojavila
na vratima, toplo su me zagrlile i otpevale pesmicu za
dobrodošlicu...Eto takve su moje divne prijateljice – planinarke...
Pakujemo sve stvari u kombi i krećemo ka Strumici, gde nas dočekuje
planinar iz PAOK „Entuzijast“, a zatim pristiže i simpatični Mitke,
koji je i naš domaćin tog dana. Posle pauze za kraću šetnju po lepom
gradu Strumici i odličan burek iz obližnje pekare, krećemo minibusom do
sela Smolari (420 m), koje se nalazi u podnožju Belasice. Od tog mesta
započinjemo planinarski uspon. Markiranom stazom, kroz prijatnu šumsku
hladovinu, penjemo se do 700 metara udaljenog Smolarskog vodopada, koji
zaista pleni svojom veličinom i lepotom. Uz glasan huk, niz glatke
stene, voda se obrušava sa oko 40 metara visine.
![](7.jpg) |
![](8.jpg) |
Stazom ka
vodopadu |
Smolarski
vodopad |
Vraćamo
se na glavnu planinarsku stazu i nastavljamo strmi uspon kroz šumu, sve
do planinarskog doma Šarena češma (1260 m), gde stižemo oko pola jedan.
Mitke i četiri planinara ostaju kod doma, a nas trinaestoro nastavljamo
ka vrhu Tumba, našem današnjem cilju. Delimično idemo šumskim putem, a
povremeno i strmim prečicama kroz šumu. Pored puta nam se u
neograničenim količinama „smeškaju“ krupne, crne, sočne kupine...Teško
im odolevamo, a vođa nas požuruje i obećava da ćemo ih jesti i u
povratku. Ne verujemo mu baš mnogo, pa se ipak svaki čas zaustavljamo,
bukvalno uranjamo u gusto žbunje, beremo i jedemo, jedemo... Mmm...kako
su samo ukusne! Posle još jednog strmog uspona kroz šumu, stižemo do
bačija, na 1720 metara. Nailazimo na čobanina Vangela, starog, ali
dobro držećeg Makedonca, koji tu živi tokom leta i kome obećavamo da
ćemo u povratku svratiti. Posle jednog kraćeg uspona kroz sipar,
konačno izlazimo na padine Belasice pokrivene prelepim livadama raznih
boja... Prolazimo ispod vrha Samar i nastavljamo na istok izohipsom, a
onda savladavamo još poslednjih 100 metara blagog uspona i tu smo...na
grebenskoj granici između Grčke i Makedonije i vrhu Tumba (1881 m).
Tačno je pola četiri. Sam vrh Tumba nalazi se na tromeđi Makedonije,
Grčke i Bugarske. Dok sedimo i jedemo, sa velikim zanimanjem gledamo na
sve strane. Iako je vreme prelepo, sunčano, toplo, ima dosta izmaglice
u daljini. Ipak uspevamo da vidimo okruglo Dojransko jezero u
Makedoniji, jezero Limni Kerkini (ili Sersko jezero) u Grčkoj,
razbacane makedonske gradiće, ceo granični greben i najviši vrh
Belasice, Radomir. A tako nekako smo se i mi rasporedili: Dragan i
Dušan sede u Grčkoj, mi u Makedonji, dve Rade i Snežana u Bugarskoj...
Na divnom grebenu bez granica i pasoša, veselo smo se dovikivali,
smejali i šalili...
![](10.jpg) |
![](9.jpg) |
![](11.jpg) |
Izlazak na
greben |
Dojransko
jezero |
Na vrhu Tumba |
Došlo
je vreme i za povratak. Istom stazom, spustili smo se do bačija i
Vangela, „tog divnog čoveka, božanskog lika“, kako ga je videla
plavooka Rada. Posedali smo oko kotlića u kome je kuvao čorbu. Hteo je
da nam skuva kafu, ali za to, nažalost, nismo imali vremena. Ponudio
nas je rakijom i ukusnim sirom kome niko od nas nije odoleo. Popričali
smo malo sa njim, a onda, uz obećanje da ćemo ponovo doći, nastavili
naš povratak. Opet smo naišli na one naše ukusne kupine, a vođa je ipak
održao obećanje i dao nam nekoliko minuta pauze za ovaj tako slastan
užitak! Kako je popodne sve više odmicalo i približavala se noć,
maksimalno smo ubrzali naš korak i iskoristili skoro sve prečice. Kada
je pao mrak, sa upaljenim baterijskim lampama, već smo bili na
prašnjavom putu koji nas je vodio do našeg minibusa. Posle skoro 1500
metara spuštanja veoma brzim tempom, u Smolare stižemo oko 8 uveče.
Zadihani, umorni, potpuno prašnjavi, ali zadovoljni i srećni.
Božanstven dan i prelepa avantura bili su za nama...
|
![](12.jpg) |
|
"Napad" na kupine |
Dojransko
jezero (148 m) je najmanje tektonsko jezero u Makedoniji. Smešteno je
na jugoistoku Makedonije, sa površinom od 43,1 kmē. Zapadni deo jezera
pripada Makedoniji, a istočni Grčkoj. To je plitko jezero, sa najvećom
dubinom od oko 10 m. Na mestu gde se danas nalazi Dojransko jezero,
prostirala se nekada široka dolina sa bogatim pašnjacima i raznovrsnim
vrtovima. Postoji više legendi o njegovom nastanku. Prema jednoj, tu je
odjednom nastao izvor. Na proplanku koji gleda na dolinu živela je
devojka po imenu Dojrana. Ona je bila prelepa i u nju su bili
zaljubljeni mnogi mladići, ali na njenu nesreću i turski vojskovođa –
veliki Kaimakan. Lepa Dojrana nije mogla ni da zamisli da bude turska
nevesta. No, Kaimakan nije odustajao tako lako. Pratio je svaki njen
korak. Dojrana se našla u beznadežnoj poziciji i konačno se odlučila na
najtragičniji potez. Da ne bi pala u Kaimakanove ruke, sama se bacila u
novonastali izvor. Voda je prihvatila njeno nevino telo i iz žalosti
poplavila celu dolinu i stvorila današnje jezero, koje nosi njeno ime.
Dojransko jezero je najbogatije ribom u Evropi i takođe veoma bogato
vegetacijom. Poznati ribari Dojranskog jezera i danas tokom zime love
ribu na poseban drevni način, uz pomoć ptica kormorana.
(Internet).
Te večeri, negde oko 10 sati, stižemo u Stari Dojran, koji se nalazi na
samo dva i po kilometra od grčke granice i smeštamo u hotel “Kalistos”,
apartmanskog tipa, koji je za svaku preporuku. Sutradan imamo slobodnog
vremena do jedan sat popodne, pa ga svako od nas koristi kako želi: za
šetnju pored jezera, obilazak crkve Svetog Ilije izgrađene 1848.
godine, a danas u fazi rekonstrukcije, kupanje u toploj jezerskoj vodi,
ručak u obližnjem restoranu (u kome služe ogromne porcije prelepe
salate od najraznovrsnijeg povrća i ukusnu ribu)…Ostace upamćeni i
prizori dečaka – ribolovaca koji pecaju na jezeru…verovatno tradicija
koja se prenosi sa kolena na koleno… Malo posle 13 sati, krećemo ka
makedonskom gradiću Negotino, gde nas u njihovim prostorijama čekaju
planinari iz PD “Serta”. Neko vreme provodimo sa njima…Naravno, uz
kaficu, piće, a i gitaru…U trenutku kada se spremamo da krenemo, stiže
minibus sa planinarima iz PD “Jan Sandanski” iz Prilepa. Srdačno se
pozdravljamo i sa njima i pravimo zajedničku fotografiju.
![](13.jpg) |
![](14.jpg) |
Mladi
pecaroši |
Svi
zajedno |
Prepuni
utisaka vraćamo se ka Beogradu. Odlazak u Makedoniju i susret sa
makedonskim planinarima uvek je poseban i nezaboravan doživljaj. Topli
i srdačni, druželjubivi i veseli, uvek spremni da pomognu u svakoj
prilici…takvi su naši makedonski prijatelji koji će nam to ostati
zauvek! Hvala vam!
Uspon na Belasicu: dužina staze 26 km, savladana
visina oko 1500 m, pešačenje 11 sati.
Vođa puta: Milan Lončar, PD Pobeda
Izveštaj: Marija Petrović, PD Pobeda
Fotografije: Marija Radaković, Zoran Radaković,
Marija Petrović, PD Pobeda
|